RETAIL RIP: jeem
Tusener venter på mat
Drit i reglene
Senatet erklærer unntakstilstand
General Martius opphever borgerrettigheter
Et sted som kaller seg Rom
Før vi går videre, skal dere høre på meg.
Er alle ennå enige om heller å dø enn å sulte?
Enig.
Dere vet at Caius Martius er folkets hovedfiende.
Det vet vi.
La oss drepe ham. Så får vi korn til vår egen pris.
Vi anses som dårlige borgere, patrisierne som gode.
Nøden som rammer oss, -
- årsaken til vår sorg, kommer dem til gode.
Ja.
La oss hevne dette med våre stokker før vi blir pinneved.
Nok prat. Kom!
Hvem kommer her?
Ærede senator Menenius, som alltid har elsket folket.
Venner, den største omsorg har patrisierne for dere.
For det dere trenger, for lidelsene i denne nød, -
- kan dere like godt true himmelen med deres stokker -
- som å heve dem mot Den romerske stat.
De sulter oss ut, mens de har lagre fulle av korn.
Hunder må ha mat
Roms hovedkornlager
Brød!
Stans!
Hva er det nå, hersens idioter?
Har dere klødd sånn på meningene deres at dere har fått skabb?
Alltid ros å få.
Den som gir dere ros, smigrer det avskyelige.
Hva vil dere ha, berme, som verken liker fred eller krig?
Det ene skremmer dere, det andre gjør dere stolte.
Den som stoler på dere, finner harer der det burde være løver.
Gjess der det burde være rever.
Den som fortjener storhet, hedrer dere med hat.
Heng dem! Stole på dem?
Dere skifter mening hvert minutt, -
- ærer den dere hatet og kaller den ond som var deres stolthet.
Hva feiler det dere, som over hele byen skriker opp mot senatet -
- som med gudenes hjelp har holdt dere i age, -
- så dere ikke fortærer hverandre?
Gå. Kom dere hjem.
Usle krek!
- Tilbake! - Fremad!
Gammel volskisk grensestrid blusser opp
Tullus Aufidius truer med volskisk angrep på Rom
Volskernes hovedkvarter Antium
- Vær så snill... - Kjenner du meg?
Jeg kjenner deg igjen. Jeg tror du heter Aufidius.
Riktig.
- Jeg er romer. - Hva er nytt i Rom?
Hva er nytt i Rom?
Det har vært merkelige opptøyer i Rom.
Folket mot senatorene.
"Har vært"? Er de over da?
Det har roet seg, men lite skal til før det blusser opp igjen.
Du har fullført oppdraget.
Volskerne har grepet til våpen.
De har en leder, Tullus Aufidius, som vil gi dere kamp.
Jeg misunner ham hans edelhet.
Skulle jeg være annet enn jeg er, ville jeg kun ønske å være ham.
Har dere kjempet sammen?
Han er en løve jeg er stolt av å jakte.
Titus Lartius skal igjen få se meg slå til mot Tullius' ansikt.
Jeg skal følge deg.
Du mener Rom har fått innpass i vårt råd, kjenner våre planer?
Mener ikke dere? Det er knappe fire dager siden jeg fikk vite det.
Nå må vi begrense våre mål.
Det ryktes at Martius, din gamle fiende, leder forberedelsene deres.
Hvis jeg og Caius Martius møtes, -
- har vi sverget å kjempe til den ene ligger livløs igjen.
Hvis jeg igjen møter ham ansikt til ansikt, -
- er han min eller jeg hans.
Den volskiske byen Corioles
Dekk meg!
De forakter oss mer enn vi aner.
Den som flykter, tar jeg for volsker og han får smake sverdet mitt!
Kom an!
Unna!
Corioles' innbyggere har bydd Titus og Martius på kamp.
Vi har hørt trommene deres. Våre tropper er drevet i skyttergravene.
Jeg ber deg, datter: Syng.
Eller uttrykk deg på et mer behagelig vis.
Hadde sønnen min vært min ektemann, -
- da ville det gledet meg mer når han var ute og vant ære -
- enn når han omfavnet meg i sengen der han er som kjærligst.
Da han var en spedlemmet yngling og min eneste sønn, -
- tenkte jeg på hvor viktig ære ville være for ham -
- og lot ham gjerne søke fare der berømmelse var å vinne.
I en brutal krig sendte jeg ham, -
- og han vendte tilbake med en krans av eikeløv rundt pannen.
Men hvis han hadde dødd, hva da?
Da... ville hans ry fremdeles ha vært min sønn.
Hør på meg.
Om jeg hadde hatt et dusin sønner, -
- ville jeg heller latt 11 dø ærefullt for sitt land -
- enn å la én fråtse vellystig i trygghet.
Må himmelen beskytte min herre mot Aufidius.
Han vil slå Aufidius i kne og trå ham på nakken.
Jeg tror jeg hører trommen til ektemannen din.
Jeg ser ham -
- stampe i bakken og rope ut:
"Kom an, kujoner!
Dere ble unnfanget i frykt, enda dere er født i Rom."
Dere gåsesjeler, forkledd som staute menn!
Pluto og helvete! Kjemp imot! Kom an!
Hold stand, jag dem hjem!
Før jeg vender meg vekk fra fienden og går til krig mot dere!
Han tørker blod fra sin panne og gyver på.
Nei, ved Jupiter, ikke blod!
Gi deg, tåpe! Det kler en mann bedre enn et gyllent trofé.
- Senator Menenius er her. - Si at vi gjerne tar imot ham.
- Tillat meg å trekke meg tilbake. - Nei, det skal du ikke!
Mine damer. God dag til dere.
Hvordan står det til med dere? Og med den lille sønnen din?
Takk, bare bra.
Han leker heller med sverd og hører på tromme enn å besøke sin lærer.
Sannelig sin far opp av dage!
Kom, Du må spille uvirksom hustru med meg i dag.
- Nei, jeg vil ikke utendørs. - Ikke utendørs?
- Hun skal. - Vennligst.
Jeg skal ikke over terskelen før min herre er tilbake fra krigen.
Du legger bånd på deg uten grunn.
- Jeg kan ikke gå ut. - Du ville bli nok en Penelope.
Alt garnet hun spant i Ulysses' fravær fylte visst Itaka med møll.
Nei, unnskyld meg, min herre. Jeg blir ikke med.
Bli med, så skal jeg fortelle strålende nytt om din mann.
- Det kan ikke være noe nytt ennå. - Det kom nytt fra ham i natt.
Han og Titus Lartius har slått leir ved den volskiske byen Carioles.
De har nok tenkt å gjøre krigen kort.
Dette er sant, på min ære, så bli med oss ut.
Gi meg god grunn, min herre, så adlyder jeg deg i alt heretter.
La henne være. Slik hun nå er, døyver hun bare vår munterhet.
- Hva har skjedd med Martius? - Drept, herre, uten tvil.
Han er helt alene, i kamp mot hele byen.
Du er fortapt, Martius...
Hvem kommer der, og ser ut som han er flådd?
Ved alle guder! Han likner på Martius.
Kommer jeg for sent?
Kommer jeg for sent?!
Ja, om blodet du er stenket i er ditt og ikke andres.
La meg omfavne deg i armer like sterke som da jeg fridde.
Like munter som på bryllupsnatten!
Aufidius, mannen jeg hater, spidder våre romere.
Herre, du blør. Du har kjempet for hardt til å gå i strid igjen.
Ikke ros meg, ennå er jeg knapt nok varm.
Blodet jeg mister er mer som medisin enn farlig for meg.
Så jeg skal møte Aufidius i kamp.
Er her noen, og det ville være en skam å tvile, -
- som elsker synet av meg tilsmurt med blod?
Som frykter mindre for seg selv enn for vanære?
Som synes heltedød veier opp et usselt liv -
- og som setter sitt land høyere enn seg selv?
La ham da, og alle hans like, vinke nå og vise det, -
- og følge Martius!
Jeg er alene!
Lag dere et sverd av meg!
Rykk fram, tapre Titus.
Unna!
Kom.
Jeg vil ikke kjempe mot andre enn deg, for jeg hater deg.
Vi hater like mye.
Fem ganger, Martius, har jeg kjempet mot deg.
Like ofte har du slått meg.
Og ville gjøre det igjen om vi sloss så ofte som vi spiser, er jeg redd.
For der jeg mente å slå ham mann mot mann, -
- sverd mot sverd, må jeg nå gå løs på ham -
- med min vrede og list. - Han er djevelen.
Taprere, men ikke like slu.
Verken søvn, tilflukt, nakenhet, sykdom, -
- presters bønn eller offertider -
- får bruke råtne privilegier og skikker mot mitt hat mot Martius.
Der jeg finner ham, om så hjemme under min egen brors beskyttelse, -
- selv der vil jeg vaske mine sterke hender i hans hjerte.
Ærede Menenius.
Min sønn Martius kommer! Ved Juno, la oss gå!
Er han ikke såret? Han pleier å komme hjem såret.
Å jo, han er såret! Jeg takker gudene for det.
ò Det gjør jeg og, om det ikke er for mye.
Seier i lommen, sårene kler ham. Ga han Aufidius en lærepenge?
De kjempet, men Aufidius kom seg unna.
Det sies vidunderlige ting om ham. Må det ved gudene være sant.
- Sant?! - Sant er det. Hvor er han såret?
I skulderen og venstre arm.
Store arr å vise folket når han skal stå for sin plass.
Før dette siste toktet hadde han 25 sår å vise fram.
Nå er det 27.
Hver flenge ble en fiendes grav.
Foran ham gjaller krigsrop og bak ham faller tårer.
Døden, denne dystre kraft, fyller hans sterke arm.
Når han løfter den og slår, faller menn til døde.
Vi og hele verden skal vite at Martius bærer denne krigens krans.
Fra nå av, for det han gjorde før Corioles, -
- skal han kalles, med applaus og jubelrop, -
"Caius Martius Coriolanus"! Et alltid ærefullt tilnavn!
Caius Martius Coriolanus!
Ikke mer av dette, det krenker meg. Ikke mer.
Se der, din mor.
Jeg vet at du har bønnfalt alle guder om at jeg skulle lykkes.
Nei, tapre soldat, reis deg.
Min gode Martius, edle Caius...
Dine dåder har skaffet deg et nytt navn.
Hva var det..? Skal jeg nå kalle deg Coriolanus?
Her er din hustru...
Min vakre taushet, jeg hilser deg.
Ville du le om jeg kom hjem i kiste, siden du gråter når jeg har seiret?
Min kjære, tårevåte øyne er det enkene i Corioles kan vise, -
- og mødre som har mistet sønner.
- Nå kroner gudene deg! - Og du lever ennå?
Jeg kunne både gråte og le, jeg er både lett og tung.
Jeg vet verken bak eller fram. Velkommen hjem!
- Alle sammen! - Ja, velkommen!
Velkommen hjem!
Vil nyutnevnte general Coriolanus stille til konsulvalg?
Man tror at Martius blir konsul.
Stumme stimler til for å se ham, blinde for å høre ham tale.
Matroner kastet hansker, fruer og piker skjerf og tørklær til ham.
Adelen bukket, som for Jobs statue.
Folk lagde den rene torden med sine kapper og skjorter.
Jeg har ikke sett maken.
- Har man sett stoltere mann? - Han har ikke sin like.
- Da folket valgte oss til tribuner... - La du merke til leppene, øynene?
Nei, men spydighetene.
- Auguren sier vi får nytt i kveld. - Godt eller dårlig?
Neppe det folket vil høre, for de liker ikke Martius.
Naturen lærer dyr å kjenne sine venner.
Anklager dere Martius for hovmod?
Vi er ikke alene om det.
Jeg vet dere kan gjøre lite alene.
Dere snakker om hovmod:
Om dere kunne vende blikket mot dere selv-
- og skue inn i deres eget selvgode indre!
Hva da?
Da ville dere oppdage noen hov- modige, brutale, gretne politikere.
Tosker, så mye som noen i Rom.
Menenius, du er godt kjent selv.
Jeg er kjent som en munter patrisier -
- som liker et beger het vin uten en dråpe vann til å spe den ut.
En som trives bedre i sene netter enn tidlige morgener.
Det jeg tenker, sier jeg, og det med skadefryd i stemmen.
Vi kjenner deg godt nok.
Dere kjenner verken meg, dere selv eller noe som helst.
Dere er ærgjerrige.
Jeg sier adjø. Mer av praten deres kunne smitte meg på hjernen.
- Hvor mange stiller til konsulvalget? - Tre. Alle tror Coriolanus vinner.
Djerv kar. Men han er hevngjerrig og ikke så glad i vanlige folk.
Mange store menn har smigret et folk som aldri likte dem.
At Coriolanus ikke bryr seg om de elsker eller hater ham, -
- viser bare hvor godt han kjenner dem.
I sin stolte likegyldighet legger han ikke skjul på det.
Men han søker deres hat med større hengivenhet enn de kan gjengjelde.
Å trakte etter folkets hat er like ille som det han misliker:
- Å smigre dem for å bli likt. - Og det han har gjort for landet?
Ja vel, han skal ha ros for det, men belønner seg selv med hovmod.
Han har absolutt vist seg dette landet verdig.
De gode senatorer må besøkes.
Ikke bare har de gitt meg heder, men også forfremmet meg.
Jeg har levd for å se mine drømmer bli virkelighet.
Det jeg har bygd opp i fantasien.
Og nå gjenstår kun én ting -
- som jeg ikke tviler på at vårt Rom også vil bevilge deg.
Kjære mor, jeg vil heller være tjener på min måte -
- enn å herske med dem på deres.
Coriolanus vil vinne.
Han er verdig. Han vil vinne.
- Alle snakker om ham. - Snart utnevnes han til konsul.
Våre verv blir nok lite verdt når han får makten.
Han kan ikke ta med æren fra der han var. Han mister æren han vant.
Han sverget at om han stiller til konsulvalg, -
- vil han aldri vise seg med sine arr på torget -
- for å be om folkets "stinkende bifall".
Hans egne ord. Det vil bli hans undergang.
La oss håpe han går under, ellers står vårt styre for fall.
Vi må fortelle til folket hvilket hat han føler for dem.
Vi tenner gnisten, så svir folkets flammende raseri ham for evig.
Én ting gjenstår nå på dette møtet:
Å takke ham for den tapperhet han har vist for fedrelandet.
Så jeg ber dere, ærede eldre, om å lytte til vår konsul -
- og leder av vårt vellykte felttog -
- når han forteller litt om dådene utført av Caius Martius Coriolanus.
Tal, gode Cominius.
- Nei, bli hvor du er. - Bli sittende.
Du må ikke skjemmes over å høre om dine stordåder.
Jeg vil heller få mine sår på ny enn høre skryt om hvordan jeg fikk dem.
Sett deg.
Jeg vil heller la solen svi hodet mens det trommes til kamp -
- enn å sitte rolig og høre utlegninger om mitt intet.
- Tal, gode Cominius. - Ja, fortsett.
Dådene til Coriolanus skal så langt fra underslås.
Tapperhet er den fremste dyd, som utmerker en mann mest.
Da har mannen jeg snakker om ikke sin make i hele verden.
Som sekstenåring overgikk han de fleste i kamp.
Han kunne spilt kvinne på en scene, men var vår beste i strid.
Og i de 17 slag han siden kjempet, vant han seierskransen.
For dette siste, før og i Corioles, kan jeg ikke prise ham nok.
Han stanset de som flyktet. Ved sitt eksempel -
- fikk han feige til å snu redselen om til lek.
Denne mann som med hver bevegelse frambrakte dødsrop.
Alene gikk han gjennom den truende porten til byen, -
- og lot den få møte sin uunngåelige skjebne.
Med nyvunnet kraft rammet han Corioles igjen, som en planet.
Inntil vi kalte både slagmarken og byen vår, -
- stanset han ikke engang for å trekke pusten.
Han avslo å ta krigsbytte -
- og så på kostbare ting som om de bare var skrot.
Han krever mindre enn ulykken selv ville gi.
Han belønner sin dåd ved å gjøre den og er fornøyd med det.
Coriolanus, senatet har den glede å utnevne deg til konsul.
Ja!
Jeg skylder dem ennå mitt liv og mine tjenester.
Da gjenstår bare at du taler til folket.
Jeg ber dere, la meg få slippe den skikken.
Jeg kan ikke for mine sårs skyld trygle dem om deres stemmer.
La meg få stå over det.
Herre. Folket må få del i det!
- Følg det som er skikken. - En rolle jeg blir flau av å spille.
- La folket spares for det. - Merk deg det.
Å skryte av hva jeg har gjort, vise dem arr jeg burde skjule.
Som om jeg hadde fått dem kun for å låne deres bifall!
Vi ønsker alle vår tapre konsul hell og ære!
Coriolanus, senatet vil sette pris på å utnevne deg til konsul!
Jeg skylder dem ennå mitt liv og mine tjenester.
- Da gjenstår din tale til folket. - La meg få slippe den skikken.
Folket må få ta del i det!
Vet du ikke at de verdigste av menn har gjort det?
Skikken krever det av meg, og alt som skikk er, må følges.
Hva skal jeg si? "Se mine sår, jeg fikk dem i landets tjeneste."
Ved gudene, du må ikke si sånt! Du må be dem tenke på deg...
Tenke på meg? Heng dem! Jeg vil at de skal glemme meg.
Jeg ber deg tale til dem på en skikkelig måte.
Be dem vaske seg i ansiktet og gjøre tennene rene.
- Dere vet hvorfor jeg står her. - Ja. Si hva som har brakt deg hit.
- Min egen fortjeneste. - Din egen fortjeneste.
- Men ikke mitt eget ønske. - Hvorfor ikke?
Det har aldri vært mitt ønske å plage fattige med tigging.
Du må tro at hvis vi gir deg noe, så håper vi å vinne på det.
Da spør jeg hva prisen din er for konsulatet.
Prisen er å be pent om det.
Da ber jeg pent om å få det.
Jeg har arr å vise deg, du skal få se dem i enerom.
Stemmen din. Hva sier du?
- Den får du, min herre. - Så enkelt.
Da har jeg tigget til meg to stemmer. Adjø.
Dette er da spesielt.
Jeg ber dere, om det passer dere å stemme slik: gjør meg til konsul.
Du fortjente å æres av ditt land og du fortjener det ikke ærlig.
En gåte?
Du har vært en svøpe for fiender, et ris for landets venner.
Du har ikke elsket folket.
Det burde komme meg til gode at jeg ikke har folkelige følelser.
Vi håper du viser deg som venn, og gir deg gjerne våre stemmer.
Takk for stemmene deres, jeg skal ikke bry dere mer.
Må gudene gi deg glede!
Stemmene deres!
For stemmene deres har jeg kjempet, -
- holdt vakt for deres stemmer.
For å fortjene de stemmene fikk jeg to dusin arr.
I tre ganger seks slag som jeg har sett og hørt!
For stemmene deres har jeg gjort mange ting.
Både stort og smått.
Stemmene deres!
Ja visst. Jeg vil bli konsul.
Han er verdig, hver ærlig mann bør gi ham sin stemme!
La ham bli konsul!
Amen.
Verdige stemmer.
Ja, verdige stemmer!
Du har oppfylt din plikt.
Tribunene vil nå gi deg folkets stemme.
Er det over?
Du har fulgt den skikken som er. Folket godtar deg.
De er innkalt til utnevnelsen din.
- I senatet? - Ja, Coriolanus.
- Kan jeg skifte disse klærne? - Det kan du.
Jeg holder deg med selskap. Blir dere med?
Vi blir her hos folket.
Gud bevare deg, gode konsul.
Konsul! Konsul! Konsul!
Hva nå, mine herrer?!
Mine herrer, hva nå?
Har dere valgt denne mannen?
Ja!
- Han har fått våre stemmer. - Må han ved gudene fortjene det.
Amen.
Det var som han gjorde narr da han ba om våre stemmer.
Han hånet oss faktisk.
Nei, det er væremåten hans, han hånet oss ikke.
Han burde vist oss arrene han fikk i kampen for sitt land.
Ja visst!
- Det gjorde han vel. - Det gjorde han ikke!
Nei, ingen fikk se dem!
- Var dette narrespill? - Ja!
Da han var uten makt, kun en folkets tjener, var han deres fiende.
Han talte imot deres rettigheter.
Han ba dere foraktfullt da han trengte deres godvilje.
Tror dere ikke forakten vil ramme dere når han får makt til å knuse?
Jo!
Han er ikke utnevnt!
Vi kan ennå nekte ham!
Og nekte ham skal vi! Jeg taler for fem hundre stemmer!
Og jeg for to ganger fem hundre og deres venner!
Si til dem at de har valgt en konsul som vil frata dem deres rettigheter.
La dem samles til ettertanke og omgjøre sitt feilslåtte valg.
Påpek hans hovmod og gamle hat mot dere!
Og straks dere har samlet alle, kom rett til senatet.
Tullus Aufidius har samlet en ny hær?
- Så du Aufidius? - Han er i Antium.
- Snakket han om meg? - Ja.
Hva sa han?
At han ofte har møtt deg sverd mot sverd.
At av alle ting her på jord, hater han deg mest.
- Han er i Antium? - I Antium.
Skulle gjerne oppsøkt ham der og hisset opp hans hat.
Kom. Rom må få vite sin egen verdi.
Hør, dette er folkets tribuner. Den vanlige manns stemme.
- Stans her. - Hva er dette?
- Det er farlig å gå lenger. - Hvorfor det?
- Grunnen? - Han ble jo valgt av adel og folk.
- Cominius, nei. - Har jeg fått barnestemmer?
- Slipp oss fram. - Folket raser mot ham.
- Er dette din flokk? - Rolig.
Folk sier du hånet dem, kalte dem smigrere og fiender av adelen.
- Dette visste man jo. - Du hisser opp folk for mye.
Vil du nå dit du streber, må du gå mer nennsomt fram.
- Nå roer vi oss. - Folket er blitt misbrukt.
- Det jeg sa, kan jeg si nå igjen. - Ikke nå...
Ikke så opphetet.
Mine adelige venner må tilgi dette.
Den bestikkelige, gemene hop kan se på meg at jeg ikke smigrer -
- og dermed gå mer i seg selv. Er vi ettergivende overfor dem, -
- nører vi opp forakt for senatet, opprør, skamløshet, oppvigleri.
Og da har vi selv pløyd mark for det, sådd og spredt det.
Ved å la dem blande seg med oss, de adelige.
Vi mangler ikke makt, men den har vi gitt bort til tiggere!
- Ikke mer nå! - Ikke si mer...
Du snakker som en straffende gud, -
- ikke selv en av folket. - Vi skal la folk få vite det.
Hadde jeg tålmod som nattesøvnen, var det likevel min mening!
En giftig mening som skal forbli der den er, og ikke får forgifte andre.
"Skal forbli"! Hør på denne Triton, merk dere hans absolutte "skal"!
Hvorfor stemme på en som snakker sånn?
Jeg har en grunn mer verdig enn folkets røst!
Ved Jove selv!
Dette vil svekke konsulene og det smerter meg å vite -
- at når to gis myndighet, men ingen bestemmer, -
- da vil forvirring oppstå og ramme både den ene og den andre.
Da forsømmer vi våre embeter -
- og lar bermen kalle vår omsorg for frykt, noe som snart -
- vil bryte opp senatets låser og la kråkene hakke på ørnene!
- Nå er det nok! - Nok, til overmål.
Han har talt som en forræder, og må stilles til ansvar for det!
Ditt krek, du overveldes av hat!
- Høyforræderi! - Er dette en konsul? Nei!
- Grip ham! - Vekk, din geitebukk!
Begge parter må vise mer respekt!
Nei!
Her er han som ville frata dere all deres makt!
Det er like før dere mister alle deres rettigheter!
Martius vil ta alt fra dere.
Martius, som dere nylig valgte til konsul.
Hva er vel byen uten folket?!
Det er sant! Folket er byen! Folket er byen!
Vi erklærer herved, på vegne av folket:
Martius fortjener en snarlig død!
- Vakter, grip ham! - Nei, jeg vil dø her!
Gå, kom deg hjem! Vekk herfra, ellers er alt forgjeves.
Kom, bli med oss...
Jeg kjenner konsulens fortrinn, kan også påpeke hans mangler...
Hvilken konsul?
- Konsul Coriolanus. - Er han konsul?!
Det er bestemt. Han skal dø i kveld.
Han er en sykdom som må skjæres vekk.
Han er en lem som er blitt syk:
Dødbringende å skjære av, men lett å lege.
Hva har han gjort mot Rom som gjør ham fortjent til å dø?
Drept våre fiender?!
Blodet han har spilt, har han spilt for sitt land.
Dette er bare vås.
Tenk:
Han har vært fostret i krig siden han kunne trekke sverd.
Han er lite øvd i elegant veltalenhet.
La meg få gå til ham, så skal jeg bringe ham framfor en domstol -
- der han vil møte i fred, enda det medfører livsfare.
- Ærede tribuner det er humant vis. - Menenius...
Så gå, som folkets talsmann.
Bringer du oss ikke Martius, går vi fram slik vi sa.
Jeg skal bringe ham til dere.
La dem rase, la dem true meg med død på hjul eller under ville hester.
Jeg står på mitt!
Det virker som min mor ikke lenger er fornøyd med meg.
Jeg snakker om deg. Hvorfor ønsker du meg mildere?
Vil du at jeg skal svike min natur?
Da spiller jeg heller den mann jeg er!
Min herre.
Jeg ville du skulle ikle deg makten før du klarte å slite den ut.
Slipp!
Du kunne vært den mann du er uten å streve fullt så hardt!
- La dem henges! - Og brennes med!
Så så, du har vært for hard. Gå tilbake og ordne opp i det.
Gjør du ikke det, kløyves byen vår i to og går under.
Følg det rådet.
Mitt hjerte er like lite mildt som ditt.
Men jeg har vett til å bruke sinnet til egen fordel.
- Vel talt! - Hva må jeg gjøre?
- Gå tilbake til tribunene. - Og så?
- Angre på det du har sagt. - Til dem?
Jeg klarer ikke å gjøre det til gudene, og må gjøre det til dem?
Du er altfor steil.
Jeg har hørt deg si -
- at ære og kløkt i krig vokser sammen til uatskillelige venner.
Hvorfor tvinger du meg til dette?
Fordi det nå påligger deg å tale til folket.
Ikke etter ditt eget hode, ikke med det du selv har på hjertet.
Men med ord som blir deg lagt i munnen.
Med bastardord og vendinger som ikke uttrykker ditt innerste.
Jeg ville forstille meg tvert hvis det sto om min framtid -
- og mine venners skjebne, og jeg ville gjøre det med stolthet.
Dette sier jeg for din hustru, din sønn, senatorene, -
- adelen -
- og deg selv.
Jeg ber deg, min sønn: Gå til dem, vær sammen med dem.
Si til dem at du er deres soldat.
Du er brødfødt på bråk, du er ikke av det milde slaget -
- når du ber om deres gunst.
Men du vil ta deg sammen -
- og gjøre som de vil.
Hvis du gjør som hun sier, så vinner du deres hjerter.
Jeg ber deg, gå og bli hersket over.
Herre, du må samle sterk støtte -
- eller forsvare deg med stor ro eller ditt fravær. Folk er rasende.
Kun mild tale.
Jeg tror det kan gå bra, hvis han legger bånd på seg.
Han må.
Han vil.
Jeg ber deg, si du vil, og gjør det.
Må jeg med min tunge gi mitt stolte hjerte en løgn det må bære?
Ja vel, jeg skal gjøre det.
Vekk med min sanne natur, gi meg sinnelaget til en skjøge.
La en tiggers tunge tale fra mine lepper.
Jeg vil ikke gjøre det! Jeg oppgir ikke mitt sanne jeg -
- ved å la min kropps handlinger lære min sjel nederdrektighet.
Det er ditt eget valg.
Det er større vanære å tigge deg enn for deg å tigge dem. Spoler det!
La din mor heller få se din stolthet enn å frykte din farlige djervhet.
For jeg gjør narr av døden like inderlig som deg! Gjør som du vil!
Din tapperhet var min, den sugde du fra meg.
- Men hovmodet er ditt eget! - Ro deg ned, mor, jeg skal gå.
Ikke mer mas. Se, jeg går.
Og blir konsul, -
- eller stoler aldri mer på min smigrende tunge.
Gjør som du vil.
Vi skal konfrontere ham med at han krever tyrannisk makt.
Viker han unna oss på det, tar vi ham på hans hat til folket.
Har du en liste over stemmene som vi fikk i avstemmingen?
- Jeg har den klar. - Når jeg sier:
"Det er folkets dom", om det er døden eller forvisning, blir det så.
Roper jeg "bot!", blir det bot. "Døden!", da blir det døden.
Vi skal si fra til dem.
Må gudene bevare deg.
Folket er byen!
Jeg ber deg, ikke la ditt rettferdige raseri få utløp.
De gode guder...
Gode guder, vern om Rom, la våre embeter fylles av verdige menn.
Plant kjærlighet blant oss.
Fyll våre store templer med fred og ikke våre gater med krig.
Amen.
- Et edelt ønske. - Er det her og nå jeg står tiltalt?
- Skal alt avgjøres her? - Du må underkaste deg folkets dom
Ja!
- Jeg er villig til det. - Borgere, han sier seg villig.
Tenk på tjenesten han har gjort i krig.
Tenk på arrene som pryder ham som graver på et hellig gravsted.
Kun risp fra tornebusker, arr som bare vekker latter.
Når han ikke taler som en borger, er det fordi han er soldat.
Ikke tolk hans røffe snakk som ondt ment.
Som sagt, slik snakker en soldat.
Hvordan har det seg at jeg enstemmig velges til konsul, -
- for så å bli vanæret ved at dere straks vil ha det omgjort?
Vi anklager deg for å ha prøvd å velte Roms hevdvunne styre -
- for å tilrane deg tyrannisk makt. Det gjør deg til en folkeforræder.
Forræder?!
- Rolig! Husk hva du lovet. - La helvetes flammer fortære folket!
- Jeg, forræder, skammelige tribun?! - Merk dere dette.
Forræder!
Siden han har tjent Rom godt...
- Hva vet du om å tjene riket? - Jeg snakker om ting jeg vet.
Var det dette du lovet din mor?
Jeg vet ikke mer. La dem dømme meg til døden, eksil, flåing.
Jeg vil ikke kjøpe meg deres nåde for prisen av et godt ord!
På vegne av den makt folket har gitt oss tribuner -
- forviser vi ham fra vår by fra dette øyeblikk!
I folkets navn, la det skje!
La det skje!
Han er forvist, la det skje!
La det skje!
Hør, mine herrer og mine venner...
- Han er dømt, nok om det. - La meg få tale!
Jeg har vært konsul og kan vise arr som Roms fiender ga meg.
Det er ikke mer å si. Han er forvist, som en fiende av folket og sitt land.
La det skje! La det skje!
Usle, skrikende kjøtere!
Jeg hater ånden deres som stank fra råtne myrer.
Jeg elsker gunsten deres som eimen fra døde kadavre -
- som forpester luften.
Jeg forviser dere!
Her kan dere stå, i deres uvisshet.
Og la hvert løse rykte ryste dere i sjelen!
Fienden trenger kun å nikke med hjelmen -
- for å styrte dere ut i fortvilelse!
Hold på retten til å forvise de som forsvarer dere -
- inntil deres uvitenhet, som intet skjønner før det skjer, -
- da dere ikke har noe vern mot dere selv, -
- lar dere stå som vergeløse fanger for et folk -
- som beseiret dere uten kamp!
I forakt for dere, -
- for byen, -
- vender jeg dere ryggen.
Det fins en verden et annet sted.
Folkets fiende er vekk!
Nei, mor, hvor er ditt gamle mot?
Du er for uforsonlig.
Nei, mor, de vil savne meg når jeg er vekk.
Jeg går alene, slik som en enslig drage.
- Må gudene bevare dere begge. - Adjø til dere alle.
Gudene være med dere!
Bedre tider.
Adjø.
- Her kommer moren hans. - Vi unngår henne, hun er gal.
Vel møtt. Må alle gudenes plager belønne deres kjærlighet!
Vil du gå?
Hadde det bare vært i min makt å si det til min mann.
- Er du gal? - Ja, tosk. Er det en skam?
Vet du hva, tosk? Har din list klart å forvise han -
- som slo flere slag for Rom enn du har ytret ord?!
- I himmelens navn... - Flere edle slag enn dine kloke ord!
Til beste for Rom.
Men gå... Nei, du bør også bli.
Vet du hva? Jeg skulle ønske min sønn var i Arabia, -
- med din stamme foran seg. Med sitt gode sverd i sin hånd!
Hva da?
- Han ville gjort ende på din slekt! - Bastarder, alle sammen.
Rolig nå...
Vi går.
Hvorfor bli og hisses opp av en som mangler vett?
Jeg skulle ønske at gudene ikke hadde annet fore -
- enn å oppfylle mine forbannelser!
Fikk jeg møte dem hver dag, ville det lette mitt hjerte -
- for det som tynger det.
Du har lest dem teksten, og du har sannelig god grunn.
- Vil du spise med meg? - Sinne er min mat.
Jeg tærer på meg selv.
Derfor skal jeg sulte av næring.
Å, Aufidius.
General.
Hvor kommer du fra?
Navn?
Snakk, mann! Hva heter du?
Mitt navn klinger dårlig i volskeres ører og hardt i dine.
Si meg... Hva heter du?
Du har et fælt utseende. Hva heter du?
- Gjenkjenner du meg ikke? - Jeg kjenner deg ikke.
- Navnet? - Navnet mitt...
...er Caius Martius, -
- som har forvoldt deg spesielt, og alle volskere, stor smerte -
- og skade.
Noe mitt etternavn vitner om: Coriolanus.
Det navnet er alt jeg har igjen.
Ondskapen og misunnelsen til folket, som alle svek meg, -
- har fortært resten. De overlot til sine slaver å kaste meg ut av Rom.
Nå har denne elendighet brakt meg hit til deg.
Ikke av håp, forstå meg rett, om å redde mitt liv.
Hadde jeg fryktet døden, ville jeg av alle menn i verden unngått deg.
Men for å bli kvitt de som drev meg ut, -
- står jeg her framfor deg nå.
Jeg vil kjempe mot mitt fordervede land -
- med samme villskap som underverdenens djevler.
Men hvis du ikke våger dette, -
- da byr jeg fram strupen til deg og ditt gamle hat.
Hogger du den ikke over, viser du deg som en tosk.
For jeg har alltid forfulgt deg med hat, -
- og kan kun leve videre ved å påføre deg skam, -
- om jeg ikke går i din tjeneste.
Å, Martius...
Hvert ord du har sagt har luket roten til gammelt hat ut av mitt hjerte.
La meg legge mine armer rundt den kroppen.
Du skal vite -
- at jeg elsket kvinnen jeg ektet, ingen mann har sagt det sannere.
Men når jeg ser deg her, -
- du edle mann, -
- da danser mitt fortapte hjerte mer -
- enn første gang jeg så min utkårne viv komme inn i mitt hus.
Men Mars, jeg sier deg -
- at du har beseiret meg tolv hele ganger.
Og jeg har hver natt siden drømt om nye møter mellom deg selv og meg.
Ærede Martius.
Hadde vi ikke annet å angripe Rom for enn at du ble forvist, -
- ville vi mønstre alle fra 12 til 70, -
- og skjenke krig i utakknemlige Roms beger til det flommet over.
Gå bare inn. Og håndhils på våre vennlige senatorer.
Dere velsigner meg, guder.
Derfor, min gode herre, -
- hvis du vil ta styring over din egen hevn, -
- så ta halvparten av mine tropper.
Og bruk dem slik du selv finner det for godt, -
- siden du kjenner best ditt lands styrke og svakhet.
Om du vil slå til mot Roms porter eller angripe mot fjernere mål -
- for å spre frykt og tilintetgjøre...
- Er dette Menenius? - Det er ham!
- Han er blitt mer imøtekommende. - Jeg hilser dere begge.
Coriolanus er ikke mye savnet, unntatt av sine venner.
Vel og bra, men det ville vært bedre om han var mer føyelig.
Har du hørt hvor han er?
Nei. Hans mor og hans hustru har ikke hørt fra ham.
Caius Martius var en dyktig offiser i krig, -
- men uhøflig, hovmodig, overstadig ærgjerrig, selvgod...
- Det syns jeg ikke. - Rom står trygt og rolig uten ham.
To av volskernes armeer har gått inn på romersk territorium.
Med krigens ytterste råskap ødelegger de alt på sin vei.
Aufidius har hørt Martius er forvist og stanger nå med sine horn igjen.
- Hvorfor snakke om Martius? - Volskerne tør ikke angripe oss.
Ikke det? Vi vet jo at det er mulig.
Adelen går nå alvorsfylt for å samles i senatet.
Det er kommet nyheter som får dem ut av fatning.
Den første meldingen er bekreftet og mer skremmende nytt kom.
Martius er nå alliert med Aufidius.
Han fører en styrke mot Rom og han sverger hevn -
- mot alt og alle, unge som gamle.
En fryktinngytende hær ledet av Caius Martius og Aufidius -
- raser gjennom våre territorier.
De har herjet med ild og brann og tatt sitt krigsbytte underveis.
Martius har gått sammen med volskerne, han er deres gud.
Han leder dem slik gutter jager sommerfugler, slaktere tyner fluer.
- Flyr de ennå til romeren? - Jeg vet ikke om det er trolldom.
Men soldatene dine leser for maten i hans navn.
De snakker om ham til bords og takker ham til slutt.
I alt dette står du i skyggen, herre.
Han står fram som stoltere, selv overfor meg, -
- enn jeg trodde han ville da jeg ønsket ham velkommen.
Herre. Tror du at han kan klare å erobre Rom?
Jeg tror han blir for Rom det havørnen er for fisken:
Som tar den fordi den er naturlig overlegen.
Om det var stolthet, manglende dømmekraft -
- eller naturen selv, det samme kan det være.
Det gjorde ham fryktet, så hatet og så forvist.
Hva vår storhet var, det får framtiden vise.
Med ild kan ild fordrives.
Spiker for spiker.
Rett for rett viker, -
- kraft tvinger kraft til fall.
Når, Caius, Rom er din, -
- da er du fattigst av alle.
Da er du sannelig min.
- Nei, jeg vil ikke gå! - Gode Menenius...
Gå dere som forviste ham!
Lenge før dere ser hans telt, skal dere knele og be om nåde.
Det virket ikke som han kjente meg.
Jeg minnet ham om vårt vennskap og blodet vi har spilt sammen.
Navnet Coriolanus ville han ikke svare til.
Han fornektet alle navn.
Han var...
...liksom ingen ting.
Navnløs.
Inntil han hadde smidd seg et navn i flammene av et brennende Rom.
- Hvis du nekter å hjelpe... - Vil du gå i forbønn for landet, -
- kan din tunge mer enn en hær, få stoppet vår landsmann.
- Jeg legger meg ikke opp i det. - Gå til ham.
Hva skal jeg gjøre?
Se hva din kjærlighet til Rom kan utrette mot Martius.
Hvis da Martius lar meg gå, slik Titus kom tilbake, uhørt, hva da?
Din velvilje skal belønnes av Rom.
Du kjenner veien til hans godhet, du kan ikke trå feil.
Jeg skal prøve...
Jeg tror han vil høre på meg.
- Han vil aldri høre på ham. - Ikke?
Han sitter på gull, -
- med øyne så røde at de kunne svi av Rom.
De mektige guder er samlet for å sikre din framgang.
De setter deg ikke mindre høyt enn din gamle venn Menenius.
Å, Martius!
Du gjør klart en brann til oss.
Se.
Her er vann til å slokke den.
Jeg måtte overtales til å komme, ingen andre kunne vel rokke deg.
Jeg ble ledsaget ut gjennom byporten av sukk.
Og nå trygler jeg deg om å spare Rom.
- Gå vekk. - Hvordan? Vekk?
Hustru, mor, barn, de kjenner jeg ikke til.
Jeg er andres tjener nå.
- Herre... - Så gå.
Det sier jeg, Menenius, jeg vil ikke høre på deg.
Denne Martius har vokst seg fra mann til drage.
Han har vinger.
Han er ikke en som kryper.
Det er ikke mer nåde i ham enn det er melk i en hanntiger.
Coriolanus og Aufidius innleder angrep på Rom
Min herre og ektemann...
Jeg ser med andre øyne nå enn i Rom.
Sorgen som preger oss får deg til å tenke slik.
Du som er min egen, tilgi meg mitt tyranni.
Men ikke si at jeg derfor skal tilgi romerne.
Å, et kyss.
Like langt som mitt eksil.
Like søtt som min hevn.
Ved gudene...
Jeg lar den edleste av mødre vente på min hilsen.
- Synk til jorden, mitt kne. - Reis deg, velsignet.
Uten mykere underlag enn stein kneler jeg for deg.
Hva er dette? Kneler du for meg? For din egen sønn?
Du er min kriger. Jeg hjalp til å forme deg.
Dette er en dårlig gjengivelse av deg.
Med tiden til hjelp kan den vise seg å bli som du er.
Soldatenes gud skal fylle dine tanker med storhet, -
- så du vil vise deg usårbar for skam.
Knel, min herre. Selv han, -
- din hustru, denne kvinnen og jeg selv frir til deg nå.
Jeg ber deg tie! Spør du likevel, skal du vite:
Be meg ikke oppløse hæren eller å overgi meg til Roms legfolk.
Ikke fortell meg at jeg virker unaturlig.
Ikke prøv å døyve min hevntørst med din kjølige forstand.
Nei, ikke mer!
Du har sagt at du ikke vil gi oss noen ting.
Vi har ikke annet å be om enn det du avslår, men ber likevel.
Gir du oss det ikke, må din steilhet bære skylden, så hør på oss.
Aufidius og volskere, hør etter. For jeg lyder ikke Rom i smug.
Hva ber du om?
Om vi tier og ikke taler, vil klærne og utseendet røpe -
- hvordan vi har levd siden du dro.
Tenk selv -
- hvordan vi ulykkeligste av alle kvinner kommer hit.
For synet av deg burde fylle øynene våre med glede, -
- få hjertet til å danse av fryd.
Men vi gråter og skjelver av frykt og sorg.
For moren, hustruen og barnet må se -
- sønnen, ektemannen og faren rive ut innvollene på sitt eget land.
Og vi må finne oss i elendigheten -
- enda vi hadde vårt ønske om hvem som skulle vinne.
For enten må du som en fremmed fiende -
- bli ført i lenker gjennom gatene, -
- eller trampe triumferende på ditt lands ruiner -
- og bære din seierskrans for å ha spilt din hustrus og ditt barns blod.
Jeg selv, -
- sønn, -
- akter ikke å vente til skjebnen avgjør denne krigens utfall.
Får jeg deg ikke til å ville nåde for begge parter -
- og ikke den enes fall, -
- så vil du i det øyeblikk du angriper ditt land tråkke på din mors skjød.
- Det som brakte deg til verden. - Ja, og mitt.
Det som skjenket deg denne gutten som skulle føre ditt navn videre.
Du får ikke tråkke på meg.
Jeg rømmer til jeg blir større.
Da skal jeg slåss!
- Jeg har sittet for lenge. - Nei, ikke gå fra oss!
Hvis vi ikke med vår bønn kan redde romerne og slik knuse volskerne -
- du nå tjener, -
- da kunne du fordømme oss og si vi forgifter din ære.
Nei. Vi vil at du skal forene dem, -
- slik at volskerne kan si: "Denne nåden har vi vist."
Og romerne: "Vi tok den imot." Begge sider ville hylle deg:
"Velsigne deg for denne fred!"
Snakk til meg, sønn.
Hvorfor sier du ikke noe?
Snakk du, datter. Han bryr seg ikke om din gråt.
Snakk du, gutt.
Kanskje din barnlighet beveger ham mer enn våre gode grunner.
Ingen skylder sin mor mer, enda lar han meg prate som en i gapestokk!
Du har aldri i hele ditt liv vist din mor takknemlighet.
Når hun, hønemor, har klukket deg i krig og trygt hjem igjen, -
- nedlesset i heder.
Bare si jeg krever for mye og send meg tilbake. Men hvis ikke, -
- så er du ikke ærlig. Og gudene vil straffe deg -
- fordi du nekter meg det som er min rett som mor!
Ned, kvinner! La ham skjemmes av at vi gjør knefall!
Ned!
Dette er siste gang. Slutten!
Så skal vi dra hjem til Rom og dø blant våre egne.
Se denne gutten som ikke kan si hva han selv vil, -
- men som kneler og løfter sine hender.
Det gir mer styrke til vår bønn enn du har til å avslå den.
Kom, la oss gå.
En volskerkvinne var hans mor.
Hans hustru er i Corioles og hans sønn likner ham helt tilfeldig.
Slipp oss gjennom. Jeg skal tie til byen står i brann.
Da har jeg litt jeg vil si.
Å, mor...
Mor...
Hva har du gjort?
Se.
Himmelen åpner seg.
Gudene ser ned.
Og dette galskapens teater ler de av.
Å, min mor!
Mor!
Du har vunnet -
- en gledelig seier for Rom.
Men for din sønn, tro meg...
Ja, tro meg!
Det er det farligste du kunne utsatt ham for, -
- om det ikke blir hans død.
Men la det komme.
Aufidius.
Selv om jeg ikke kan føre krig, så kan jeg slutte en gunstig fred.
Aufidius, om du var i mitt sted, ville du hørt mindre på din mor?
Eller innvilget mindre?
Jeg ble rørt av det.
Det vil jeg sverge på at du ble. Og det er ingen liten ting -
- å få mine øyne til å svette av medfølelse.
Min gode herre, hvilken fred vil du inngå?
Veiled meg.
Fredspakt
Mellom republikken Rom og det volskiske folk
Rom har ikke sett lykkeligere dag.
Selv ikke da Tarquinius ble fordrevet.
Vi har alle god grunn til å være takknemlige.
Vår skytsgudinne, Roms liv.
- Hvordan har generalen det? - Som slått ned av sin egen godhet.
Soldatene våre vil være usikre på om det er noen forskjell på dere.
Faller én av dere, vil den overlevende arve alt.
Jeg kjenner ham.
Og jeg har godt grunnlag for å ville slå til mot ham.
Jeg fikk ham fram. Jeg pantsatte min egen ære mot hans troskap.
Kneisende sugde han til seg næring av andres smiger -
- og forførte mine venner.
Til slutt så jeg ut som hans følgesvenn, ikke hans likemann.
Og han kjøpte min støtte som om jeg var en leiesoldat.
Det gjorde han, herre. Hæren var vitne til det.
Og til slutt, da vi hadde tatt Rom og ventet oss krigsbytte og ære...
Ja visst! Derfor skal jeg bruke all min kraft mot ham.
For noen få kvinnetårer, som er like billige som løgner, -
- solgte han alt blod og arbeid bak vårt hærtog.
Derfor må han dø.
Og jeg fornyer meg ved hans fall.
Ikke si mer.
Jeg vender tilbake som din soldat.
Ikke mer smittet av kjærlighet til mitt land enn da jeg dro, -
- men fremdeles stående under ditt befal.
Vi sluttet fred til ikke mindre ære for volskerne enn skam for romerne.
Si til den høyforræderen at han har misbrukt deres makt.
- Forræder? Hvordan da? - Ja, forræder, Martius.
- "Martius"? - Ja.
Ja, Martius, Caius Martius!
Tror du jeg tiltaler deg med navnet "Coriolanus" som du tilranet deg?
Troløst har han sveket det mandat dere ga ham.
For noen salte dråper har han oppgitt -
- Rom, deres by.
Jeg sier "deres by".
For sin hustru og mor -
- brøt han sin ed og sin plikt -
- som var det et bånd av råtten silke.
Han lyttet ikke til krigsrådet, men til sin ammes tårer.
Han klynket og skrek bort deres seier!
- Hører du, Mars? - Ikke nevn guden, tåregutt!
Hemningsløse løgnhals, du får hjertet mitt til å sprenges!
"Gutt"? Din slave!
Skjær meg i biter, volskere! Menn som ynglinger!
Kvess eggen deres på meg. "Gutt"?!
Har du skrevet annalene ærlig, -
- så står det at som en ørn i et dueslag -
- slo jeg ned blant dere volskere i Corioles.
Alene gjorde jeg det!
"Gutt"..!
La ham dø for det.
Denne filmen er tilegnet minnet om Simon Channing Williams